SAAGU SIIA TIIGRID
R. Bradbury samanimelise jutustuse motiividel
Ta oli lennanud miljoneid kilomeetreid.
Maa jäi maha kuhugi väga kaugele.
Inimesed unustasid, kuidas näeb välja Maa päike.
Meie päikesesüsteem oli ammu asustatud, läbi uuritud ja ära kasutatud.
Ja, nagu teisedki süsteemid, läbi tuhnitud, tühjaks lüpstud ja ära klanitud.
Ja nüüd need inimkübemete raketid, mis pärit uskumatult kaugelt planeedilt,
proovisid tungida uutesse kaugetesse maailmadesse.
Mõne kuu, mõne aastaga võisime jõuda ükskõik kuhu.
Ja meie raketi kiirus oli Jumala enda kiirus.
Ja nüüd, kümne tuhandendat korda,
üks planeetidejahist osavõtvatest rakettidest
langes imelikku, võõrasse maailma.
Õhk uuel planeedil,
84. tähesüsteemi 7. planeedil,
oli võrratu.
Jah, siin võib tiigreid leiduda.
Kapten Forester, ega te oma relva kaasa unustanud võtta?
See on mul kabuuris.
Kui planeedid oleksid naised, oleks see üks neist.
Üks neist, üks neist.
Ärge laske end kosmeetikast petta, Forester, ta lollitab teid.
Seal sügaval on raud, vask, uraan, kuld.
Seal on kõik on tugev ja mehine.
Ja me teeme sellele planeedile ära, ja korralikult!
Te ei meeldi planeedile, Chatterton.
Jama! - Issand! Milline tuul!
Kuulge, me pole kunagi päriselt lennanud nagu linnud - päris ise.
Kui imeline oleks käed niiviisi välja sirutada ja joosta
ja lennata! - Driscoll, tagasi!
Söör, käskige tal naasta, muidu ta hukkub.
Näete, kurat võtaks?! Ma ju lendan!
Palusin tuult, et ta mind aitaks,
ja ta aitas.
Järgmisena proovin mina. - Peatuge ometi, hullumeelsed!
Kas te siis ei mõista? See maailm on elus. Ta jälgib meid, mängib meiega.
Aga ise ootab soodsat hetke. - See on minu otsustada.
Aga kui teie ei pane kohe ära seda tukki, jääte laevale aresti.
Olete kõik hulluks läinud!
Võite kõik siia jääda, aga mina lähen. Lähen sinna,
võtan proovid ja naasen laevale.
Chatterton! - Ärge üritagegi mind peatada!
Vein.
Prantsuse lauavein.
Piim!
Pean Chattertoniga nõustuma, see planeet on elus.
Elus! Elus!
See on omaette tõug. Kuid praegu ta vajab meid, et ennast näidata.
Et keegi saaks teda imetleda.
Siin mu lapsuke ongi. Antimateeria tuumake, võrreldamatu pommike.
Tasub mul sind ainult kasvatada, massi suurendada
ja sa rebid lõhki iga planeedi vatsa.
Planeete ei saa usaldada. Nad kõik on erinevad, aga alati pahelised.
Tahavad sind õnneks võtta, eriti need, mis nii kaugel, miljardi kilomeetri kaugusel kõigest.
Seetõttu lööge esimesena. Nülgige nahk maha, koukige mineraalid välja ja laske jalga,
enne kui see neetud planeet õhku pole lennanud.
Nii tuleb nendega käituda.
Soovitan käituda selle piknikuplatsiga nii, nagu tahate, et tema teiega käituks.
Ärge uuristage puudesse nimetähti, ärge lõhkuge murukamarat,
koristage enda järelt banaanikoored.
Selles imelises maailmas puudub vaid üks asi.
Jah. - See on loogiline.
Tuul aitab meil lennata, puud ja jõed toidavad. Kõik on siin elus.
Kui me paluksime endale...
Vaadake siia, söör.
Kus siis Chatterton on?
Arvan, et me ei leia teda enam kunagi, kapten.
Kapten. - Jah.
Just enne starti olin õhulüüsi juures valves. Ja lasin Driscollil laevast lahkuda.
Ta tahtis minna ja ma ei suutnud teda keelata. Mina vastutan selle eest.
Ta on praegu seal, planeedil.
Jah.
Ma tean.
Pole veel hilja tagasi pöörduda.
Kardan, et on liiga hilja.
Täiskäigul edasi, navigaator.
Täiskäigul.
Ja kuhugi kaugemale.
Jutustas Argopoiss